Text: Leffe
Det här är Neal Spelce i Red Rover på Texas universitetsområde.
Detta är en varning till medborgarna i Austin.
Håll er borta från universitetsområdet.
En krypskytt i University Tower skjuter avsiktligt.
Vi hade prov i antropologi och fick sluta tidigt den dagen.
Min pojkvän Tom och jag drack kaffe
på Chuck Wagon i studentföreningen.
Hej, Claire.
UTTALANDE Studenter för Demokrati.
Vi visste att om vi inte snabbt la ett till mynt i automaten,
skulle vi få en rosa lapp.
Och vi hade redan två.
Om man hade tre,
kunde man inte parkera på området längre.
Vi grälade lite.
Han var orolig att jag inte fick tillräckligt med näring
för bebisen.
Och jag sa: "Tom, jag drack apelsinjuice i morse."
Jag kände bara en...
En stor stöt.
Som om jag trampat på en elektrisk kabel.
Som om jag fått en elektrisk chock.
- Tom sa... - Baby!
Och sträckte sig efter mig, och sen...
Vad gör ni? Res er upp.
- Ring en läkare! - Ta era böcker.
Snälla! Hjälp oss!
Jag hade en tidningsrunda på Texas Universitet.
Det var den största rundan i Austin,
och alla ville ha den rundan.
Jag hade min kusin med mig.
Ibland hjälpte han mig med min tidningsrunda.
Jag skulle inte ha jobbat den dagen.
Den vanliga killen skulle komma tillbaka från semester den dagen.
Vid tio den morgonen ringde tidningen och frågade
om jag kunde ta rundan en dag till.
Austin, Texas Måndag, 1:A augusti, 1966.
Antingen fyllde jag i rapporter eller...
tog det lugnt en stund.
Lyssnade på radion. På Country Western.
Jag kommer ihåg en sång de spelade den morgonen.
Det var "Waterloo."
Jag kände att efter den dagen,
nu är det dags för någons Waterloo.
Det var varmt den dagen.
Det måste ha varit 38 grader.
Jag påbörjade mina leveranser när jag hörde ljud,
som poppande.
Det lät som smällare.
Den 1 augusti började som en typisk sommardag
i Austin, Texas.
Det var en dag då man bara satt, för att vara ärlig.
Och vi försökte bestämma...
Vad ska vi gå igenom idag?
Main Tower... Texas universitet...
Sen ringde radion mitt nummer och...
Jag försökte förstå vad de sa,
men det kom inte fram.
Jag kan inte... höra vad du säger.
Det bryts hela tiden.
- Han sa något om... - 10-44... 10-8...
Till slut förstår jag Texas Universitet.
Jag sa bara att jag var på väg till Texas universitet.
Vi hade såklart polisradio,
i hela nyhetsrummet.
Vi har skottlossning eller pistolskott vid University Tower.
Och sen, inom sekunder...
Vi behöver alla enheter vi kan få till University Tower.
Det står en kille på tornet och han skjuter.
Skjuter mot folk och de skickar poliser
så gott de kan till platsen.
- Polisen. - Detta är Michael Hall,
skottlossning har just inträffat precis framför tornet.
Jag hörde vad jag trodde var två smällare.
Och jag tänkte, "Någon har fortfarande smällare från fjärde juli."
Polisen.
Det här är avdelningen för engelska vid universitetet.
Någon har skjutits, tror vi, utanför.
Någon skjuter ifrån tornet.
Jag var på en Shakespeareföreläsning när det började,
och vi sprang till fönstren i engelska-byggnaden.
Vi stod bara där och tittade ut över varandras axlar.
Jag förstod att någon sköt från tornet,
och att om jag kunde se honom kunde han se mig.
Det finns krypskyttar. Någon har skjutit fyra olika personer.
Ja, de har rapporterats.
Hon säger att fyra personer har skjutits hittills.
När jag sprang bakom bilen,
lät skottet från geväret som om det nästan var i mitt öra,
och hörde kulan studsa.
När jag frågade om någon träffats,
sa nån fem personer,
inklusive en liten pojke på cykel.
När jag blev skjuten, föll vi båda två.
Ni kommer klara er.
Han klarar sig.
Herregud, vad hände?
Han blev skjuten.
Jag hade jobbat på co-op på Texas Universitet
sedan kl. 08.30.
Jag la märke till en liten grupp tvärs över gatan.
- Vad händer? - Ser ut som ett slagsmål.
Jag gick över gatan och hittade pojken som hade blivit skjuten.
Vi stoppar blödningen här.
Så jag försökte stoppa blodflödet.
Hur är det med dig?
Du kommer klara dig.
Jag hörde smällar som lät som skottlossning
men jag visste inte varifrån de kom.
Jag visste inta alls vad som hänt.
Jag tyckte att jag kände att bebisen liksom...
föll åt sidan?
Så jag trodde att han antagligen inte levde längre.
Efter åtta månader rör sig en bebis ganska mycket och...
efter att jag blev skjuten,
rörde sig bebisen inte.
Jag ropade på honom...
men Tom sa aldrig mer någonting.
Jag trodde att det redan var slut.
När polisen kommer är det ju slut,
du vet?
Sen insåg jag äntligen att något hände
som jag aldrig förut sett.
Jag tänkte bara... Det finns tusen fönster där uppe,
och tusen Black Panthers.
En revolution.
Och håren reste sig i min nacke.
Och jag måste säga att jag var rädd.
Det var större än jag.
Det står en kille ovanpå tornet och han skjuter.
Skjuter på folk.
Jag sa till discjockeyn som jobbade.
Jag sa: "Spela introt för nyheterna och låt mig ta över."
"Jag sköter resten."
Jag började min sändning när jag körde mot tornet.
"Detta är Neal Spelce i Red Rover på Texas universitetsområde."
Detta är en varning till medborgarna i Austin.
Håll er borta från universitetsområdet.
Det står en krypskytt på University Tower
"som skjuter fritt."
Jag förväntade mig en till rutindag.
Jag hade lämnat mina döttrar på dagis,
min fru var på jobbet,
och mitt skift började inte förrän kl 15.00.
Dina mattor ser rena ut.
Den här Austin-dammsugaren byggde om Hoovers slag när den sopar...
Detta är en KLRN nyhetssändning.
En krypskytt med ett högpresterande gevär
befinner sig på observationsdäcket
i tornet på universitetsområdet vid Texas universitet.
Så jag ringde.
- Polisen. - Hej, det är Martinez.
- Behöver de någon? - Ursäkta mig?
Och jag ringde stationen.
Det är Martinez. Behöver de någon?
Kapten Martinez är i telefon. Vill du att han kommer ut?
Ja, sir.
Han skulle vilja att du kommer om du kan.
Jag kommer på en gång.
Det är på universitetet.
Sen ringde jag min fru på jobbet och sa,
"Älskling, jag åker dit.
Men oroa dig inte för jag ska jobba på trafiken."
Jag kunde inte gå över gatan,
för jag tänkte att jag kunde bli skjuten själv.
Jag flyttade mig till nästa byggnad.
Och jag försökte hitta en telefon för att ringa min fru.
Min fru visste att det var min lunch
"och jag visste att hon var orolig."
Jag visste att om jag kunde ta mig till tornet
kunde jag ta kontakt med affären...
och min fru.
Jag gick på high school i Austin High.
Gick ut maj '66.
Jag ville få nybörjarengelskan ur vägen
så jag började på Texas universitet på sommaren.
Vi gick på lektionen den morgonen och sen under lunchrasten
gick jag för att spela schack med James Love.
James och jag hade gått ut Austin High tillsammans i maj.
Och jag gick dit han bor på Stag Co-op.
Vi lyssnade på Top 40
och spelade schack i hans rum.
Vi avbryter programmet för att ge dig
en speciell sändning från ABC-radio.
De sa att någon var ovanpå tornet och sköt med ett luftgevär.
Luftgevär?
Skjuter med ett luftgevär.
Det lät inte så farligt. Lät spännande.
- Ska vi gå och kolla? - Ja, vi går.
Vi gick bara mitt i vägen
och en kille vinkade åt oss.
"Flytta på er," du vet? "Göm er."
"Flytta er från gatan."
Och det var första tecknet vi såg
på att saker var riktigt illa.
När James och jag kommit fram till universitetsområdet...
hade säkert över ett dussin människor mördats...
och vi visste inte det.
Detta är en KLRN nyhetssändning.
En krypskytt med ett högpresterande gevär
skjuter på folk inom räckhåll.
Alla invånare i Austin varnas
att hålla sig borta från Texas universitetsområde.
Det är en otrolig syn.
Det lugna universitetsområdet i Texas,
temperaturen närmar sig 38 grader nu,
och en galning är ovanpå University Tower,
som skjuter mot allt han kan se som rör sig.
Skottet som träffade mig gick förbi mig
och studsade mot byggnaden.
- Alla hade panik. - Vad hände sedan?
Sen sprang alla.
Det är som ett stridsfält.
Det är som... Där kommer han!
Och ett till skott. Det finns två lika sorters skott.
Polisen skjuter tydligen tillbaka nu.
Jag hade tur, med tanke på vad som hände andra.
Det finns inga uppgifter om vem den här mannen kan vara,
eller vad han gör där uppe,
eller vad som har utlöst detta vansinne.
Vi gick förbi trappan till biblioteket.
När vi var vid hörnet, sköt han.
Och jag låg där i...
kanske 15 eller 20 minuter.
Vi visste inte vem som blev dödad.
Studenter på universitetsområdet sköts.
Folk dog.
Det var bara kaos.
Jag tittade genom kikaren
när jag plötsligt insåg
att han riktade geväret mot mig.
Jag kunde inte fatta hur nära jag var att bli skjuten.
Vi ser rörelserna under klockan
på sydsidan av tornet på Texas universitet,
och polisen skjuter tillbaka.
En kille skjuter på alla han kan se.
Vad är det för fel på honom?
Mannen befinner sig på observationsdäcket på University Tower,
under klockan som nu visar 12.25 och skjuter.
Han skjuter åt vårt håll.
Det var mycket lidande,
och vi var hjälplösa och kunde inte göra något åt det.
Jag ser allt blod,
och jag tänker...
"Jag fick inte chansen att säga hejdå till mamma och pappa...
eller något."
Ambulansföraren fick ett samtal.
Precis runt hörnet var en till person
och de ville att han skulle plocka upp dem.
När jag tittade ut genom fönstret var det ett direkt skott.
Och självklart tänker jag,
"Om vi inte kommer härifrån fort,
blir jag skjuten igen."
Han knuffade omkull en pojke på cykel.
Han sköt ut fönster ur Texas Union.
Fler ambulanser skriker
fram och tillbaka på universitetsvägen
och ambulanserna kör uppenbarligen
personerna som hade rapporterats
som liggande på trottoaren
skjutna framför Varsity Theater
och andra byggnader längs universitetsgatan.
Universitetsområdet hade spärrats av
och hittills hade vi hört rapporter om folk som kördes
till sjukhuset via ambulanser
från praktiskt taget alla begravningsbyråer i stan.
Jag visste inte det då,
men jag förlorade mycket blod.
Det kändes som om jag smälte.
Hettan var dödlig.
Trottoaren var så het
att den brände baksidan av mina ben.
Det var ett gäng studenter, och jag ropade bara,
"Har någon ett gevär?"
Någon sa att de hade det.
- Vill du? - Ja.
Jag tog geväret först.
Men jag hade aldrig skjutit med ett sikte.
Jag uppfostrades som en fattig pojke,
och .22 var det största jag någonsin skjutit.
Jag skakade.
Och det var...
Det var inte nervös skakning...
Det var vacklande.
Jag kunde inte få korshåret att fokusera på nånting.
Pojken sa att han kunde och...
Gud vet att han hade bättre ögon än jag.
Vi var i Paplin Hall när Billy Speed sköts.
Herregud, han träffade polisen.
Billy Speed.
Jag tittade ner och såg Billy bli träffad.
Vi har en man här, han kom från botten av tornet.
- Vad heter du, sir? - Leland Ammons.
Ducka lite här.
Du stod bredvid polisen när han blev skjuten?
- Ja. - Avlossades bara ett skott?
Ja, han... Han sköt mot oss
när han såg polisen
med ett gevär, närma sig.
Polisen gick, han sköt honom genom
stödet nära statyn av Jefferson Davis.
Men skotten kom nära dig?
Javisst. Det var skott överallt.
Ett par studenter smög ut genom bakdörren
och närmade sig honom.
En flicka hade tagit av sig kjolen
och hon försökte hindra blödningen,
men han blödde mycket.
Killen som var med henne hade en liten tennmugg
och hade fyllt den med vatten.
Det var som på cowboyfilmer.
Ja, vi gjorde allt vi kunde för honom.
Men om han fortfarande var vid medvetande när de körde iväg honom
i ambulansen vet vi inte.
Det kanske var ett ytligt sår.
Jag såg honom bli träffad här.
Så jag trodde att han skulle klara sig.
Det var ögonblicket som skilde
de modiga från de rädda personerna.
Jag visste att jag aldrig
skulle gå dit ut och hjälpa honom.
Jag ville inte bli skjuten.
Det var ett avgörande ögonblick
för jag insåg att jag var feg.
Jag träffade Billy mindre än ett par timmar innan det.
Vi pratade bara lite en stund.
Bara killsnack.
Han skulle sluta.
Han sa att han skulle jobba ett par månader till
och sen skulle han sluta och börja plugga igen.
Och det var det han tänkte göra.
Och du vet, hans fru hade just fått barn och allt.
Om jag ser någon...
Han frågade mig. Han sa,
Ska jag skjuta honom?
Och jag sa,
"Du ska skjuta skiten ut honom."
Innan jag kom in i tornet,
och det här är inte särskilt trevligt, intog jag en position
bakom en pelare vid Academic Center.
Och jag gav honom fingret.
Han sköt en gång mot pelaren och träffade.
Men han gjorde det inte igen.
Jag väntade tills individen började skjuta
på östra sidan av tornet...
och sprang sen över gatan in i tornet.
Man såg kropparna ligga på universitetsområdet.
På huvudgatan.
Och då visste vi
att det inte fanns något vi kunde göra från kontoret.
Så vi drogs ofrånkomligen närmare.
Vi kom fram till statyn av Jefferson Davis.
Folk säger att statyn borde tas ner,
att statyn inte hör hemma där
på grund av Jefferson Davis och allt han representerar.
Men åtminstone den dagen gav den mig lite skydd.
Mitt emot huvudgatan,
var det ungefär ett dussin studenter,
som tittade på kropparna som låg där.
Jag antar att det var frustrerande.
Något måste göras, men om jag går dit ut?
Jag kanske dör.
Det var som ett fruset fotografi.
En del människor levde fortfarande
och gömde sig bakom småsaker.
Några människor verkade verkligen... döda.
Jag har aldrig sett en död kropp.
Jag struntade i om de bombade tornet.
Jag ville bara att ett plan skulle komma och ta ut killen.
Vad mer såg du när du gick igenom universitetsområdet?
Såg du några andra sårade personer?
Det är flera personer som ligger på gatan i det här läget.
Tre av dem har kanske skjutits,
och de andra kanske bara ligger där.
En kvinna låg på rygg på gatan,
och han var tydligt gravid
och hade klart smärtor.
Det var svårt att se henne
och veta att ingen kunde ta sig till henne
utan att bli skjutna själva.
Under tornets bas var det många människor.
Och de skrek.
De sa,
"Vi måste hjälpa den där gravida kvinnan!"
Och sen ropade någon annan,
Nej, vi måste hjälpa dem det fortfarande finns hopp för.
Så jag tänkte...
Jag får antagligen ingen hjälp.
Har det gjorts några försök att få ut dessa personer?
Ett till skott. Han sköt fortfarande
upprepat från University Tower.
Jag försökte förstå vad som hände.
Jag kände ingen smärta.
Det kändes mer som om något tungt tryckte ner på mig.
Jag tyckte att det kändes som en invasion från yttre rymden
för det kändes som jag blivit skjuten
av någon sorts antimateria-gevär.
Det kändes som om de var det som hände.
Som om jag bara... löstes upp.
Sen, vid något tillfälle sprang en flicka fram.
- Snälla han... - Är du okej? Jag ska hjälpa dig.
Hon kom fram till mg och knäböjde bredvid mig.
Och hennes hår... Det var rött och hängde ner.
Gå.
Ner.
Vad heter du?
Jag heter Claire.
Jag heter Rita.
Jag är här med dig nu, okej?
Hon hette Rita.
Jag försökte ringa affären och min fru.
Det var upptaget.
Jag såg konstapel Day. Han var ensam.
Jag gick fram till honom och erbjöd mig att hjälpa honom.
- Vi går åt det här hållet. - Okej.
När det fortsatte rörde jag mig framåt lite till.
Smög liksom runt,
fick en bättre synvinkel,
lite så, för vi fortsatte sända.
Jag tror att det är en naturlig instinkt.
"Jag måste komma närmre. Jag måste se vad som händer."
Vi är inte säkra på att polisen skjuter tillbaka,
men vi hör skotten och vi...
Men jag var inte, tro mig...
Jag försökte inte utsätta mig själv för fara.
Under klockan på södra sidan av tornet vid Texas universitet,
och polisen skjuter tillbaka.
Jag såg ett flygplan,
cirkla runt tornet.
Det var ett litet, enmotorigt plan.
Men draget och hettan och vinden,
flygplanet kunde inte få ett säkert skott på skytten.
Austins polisstation
hade inte vapen som nådde från marken
till toppen av tornet.
Det var som ett krig.
Skott kom ifrån överallt.
Vid ett tillfälle, såg jag en civil bära ett hjortgevär,
som kom upp bakom mig och sprang emot tornet.
Jag vet inte var dessa laglösa kom ifrån,
men Parlin Hall fylldes plötsligt med civila med enorma gevär
och de började skjuta tillbaka.
Det fanns enormt testosteron.
Det här var vanliga medborgare
som hade hört min rapport på radion och bestämt sig för att hjälpa till.
Vi visste inte det då,
men det som hände var att min radiosändning...
Sändningen skickades till andra radionätverk
och till alla andra nyhetsutgivare i landet.
Vid ungefär 12.15, telefonen på KTBC
började ringa med begäran av telefonrapporter
till radiostationer över hela Nordamerika.
Rapporterna spelades in för radiostationer
i Anchorage, Alaska, Halifax, Nova Scotia,
San Diego, Kalifornien, och till och med från Honolulu, Hawaii.
Upprepar. En krypskytt med ett högpresterande gevär
har placerat sig på tornet
på universitetsområdet i Texas.
För att ge er en specialupplaga från KTBC...
Över hela Förenta Staterna,
ringde radiostationer för att få en rapport
av vad som pågår i Austin.
Du tittar på tornet på Texas universitet
i Austin i direktsändning.
Det finns en krypskytt eller mer än en krypskytt
placerad på kanten precis där under klockan.
En pojke sköts medans han satt på the Union
genom fönstret.
Två andra har rapporterats skjutna på gatan,
Guadalupe Street.
Folk gömmer sig bakom träd
över hela universitetsområdet.
Många sitter fast bakom väggar
framför huvudbyggnaden.
Människor varnas att hålla sig borta från universitetsområdet.
Det är en direktkamera som kommer till dig från KLRN kanal 9.
Jag visste verkligen inte vad jag skulle förvänta mig.
University Towers observationsdäck,
under... under klockan, och skjuter.
Han skjuter åt vårt håll.
Vi såg ett rökmoln, han skjuter igen.
Det är en strid nu.
Det är en strid mellan krypskytten och polisen.
Jag hörde allt skjutande.
Jag hörde sirenerna.
Jag visste att det var en katastrof, så att säga,
för de enda med sirener var ambulanserna.
Jag såg konstapel Martinez på 21st Street.
Martinez! Hallå, konstapeln!
Och jag ropade åt honom, men han hörde inte mig.
Jag försökte hålla mig undan från att kunna se toppen av tornet,
för jag visste att om jag kunde se toppen av tornet,
kunde krypskytten se mig.
Jag sprang tills jag kom till South Mall,
vid Jefferson Davis-statyn.
Där var sårade människor och...
döda människor...
människor som jag inte visste vilket tillstånd de var i,
som låg där på trottoaren.
Där var en gravid kvinna som vred sig
som vissnade i solens hetta.
Min utbildning i armén hade lärt mig att man
etablerar en utpost på en gång.
Sen organiserar man ett attackteam.
Jag tänkte att jag kanske kunde gå in i tornet
och hjälpa dem som gick in dit.
Mitt mål var att komma in i tornet.
Oroa dig inte.
Vi kommer klara oss.
Jag är trött.
Ja, det dröjer inte mycket längre nu.
Oroa dig inte.
Vi låg bara där och pratade.
Det var underbart
för det höll mig vid medvetande.
Och jag vet inte vad som hade hänt
om jag hade förlorat medvetandet.
Var gick du på high school, Claire?
Jag tror att vi försökte prata om vem jag var
och vem Tom var.
Claire, vilka kurser...
Vilka kurser ska du läsa den här terminen?
Jag läser antropologi...
- Med Tom. - Berätta om Tom.
Tom Eckman.
Jag träffade Tom Eckman, Thomas Frederick Eckman,
när jag började sjätte månaden av min graviditet.
Och var synbart, tydligt gravid.
Han försökte komma fram till om jag var gravid
eller bara knubbig.
Jag tyckte att han var vacker.
Det var härligt och underbart.
Jag vet inte, vi var bara... kära.
Du vet, vi liksom bara kopplade helt och hållet.
Han pratade med mig om allt.
Om hela sitt liv.
Han skrattade mycket.
Spelade banjo, det var verkligen coolt.
Han ville bli poet.
Och vi var så lyckliga.
Vi var bara riktigt lyckliga.
Vi kunde inta hålla oss ifrån varandra,
så han flyttade hem till oss.
Jag vet inte, vi blev bara kära och...
det blev så att vi anmälde oss till antropologi tillsammans.
Claire, hör du mig? Andas bara.
Prata med mig, Claire.
Hör du mig? Prata med mig, Claire.
- Claire? - Ja?
- Hör du mig? - Ja.
- Duktig flicka.
Du är okej.
Jag tog telefonen och ringde det första numret.
Det tutade upptaget
för allt var blockerat.
Jag behövde bara komma upp på övervåningen
och få reda på vad planen var.
Min Gud. Jag ber med mitt hela mitt hjärta om förlåtelse för att jag syndat mot dig.
Jag avskyr all mina synder på grund av ditt rättvisa straff,
mest av allt för att jag syndat mot dig.
Min Gud, du är bara god och förtjänar min kärlek.
Jag beslutar fast att med hjälp av din nåd
inte mer synda och att undvika att vara i syndens närhet.
- Vad står på, Jerry? - Jag vet inte.
Det är bra att du är här.
Nineties, jag behöver en patrull
för att träffa UT-polisen vid säkerhetsbyggnaden.
Ja, det är McCoy. Varsågod.
Vi behöver en patrull till UT: S säkerhetsbyggnad
och de följer med honom till 27:E våningen.
Okej, du sa till universitetets säkerhetsbås?
Jag ska möta andra konstaplar?
21st och Speedway.
Uppfattat, jag är på väg dit nu.
TILLTRÄDE ENDAST MED TILLSTÅND
Här kommer Connor, Shoquist, Sheppard, och Moe,
och de hade tårgaspistoler.
Och jag frågade Philip. Jag sa: "Tog ni med några gevär?"
Och han sa: "Nej."
Önskar att han hade det.
Hör du fortfarande mig?
Titta på mig, Claire.
Hon såg till att jag fortsatte prata
så jag inte skulle förlora medvetandet.
Oroa dig inte. Vi klarar oss.
Men det blev svårare och svårare för mig att svara.
Lämna inte mig.
Claire, titta bara på mig.
Men hon gav inte upp.
Hon fortsatte ställa frågor.
Det är okej, Claire.
Det var vackert.
En osjälvisk gärning.
Jag vet att det gör ont,
men håll ut lite längre.
Du vet, solen var rakt ovanför oss.
Jag hade bara svart på mig, som en idiot.
Och plötsligt började jag känna mig snurring.
Illamående.
Jag mådde illa och tappade kontrollen över mina rörelser.
Hon var väldigt gravid.
Jag såg henne röra sig. Jag visste att hon blivit skjuten och var sårad.
Jag kröp under buskarna in i skuggan,
där det är svalare och tystare.
Det var oändligt väntande. Oändlig terror.
Besvikelse och hopplöshet
att man inte kan göra något för att det ska ta slut.
Eller hjälpa dem som lider.
Varje kvart...
Ringde klockan från UT-tornet.
Och jag tänkte: "Det var femton minuter till.
Femton minuter till de var ute på den där heta betongen."
Jag tänkte...
Jag ville bara blunda.
Jag försökte låta bli att röra mig.
Rör dig inte. Det kommer bli bra, okej?
Jag försökte bete mig som om jag var död
så att han inte skulle skjuta mig igen.
Betongen var så varm att jag vid ett tillfälle
bara bestämde: "Jag klarar det inte längre."
När jag kom ut ur buskarna,
visste jag att något måste göras.
Någon måste ta sig ut dit och hämta dem.
Jag minns att jag tittade upp mot himlen.
Den var så blå.
Och jag bara tänkte...
"Jag antar att det är över."
"Jag antar att det här är slutet."
Det var då jag bestämde mig för att gå ut dit.
Och vi var tvungna att röra oss fort. Det visste vi.
Man ser att det fanns en kamera.
Tiden rörde sig konstigt. Långsamt.
Jag tog tag i Claires fötter. James tog tag i Claires armar.
Jag har aldrig varit så rädd.
Och vi fick undan dem.
Vi fick henne till säkerhet, bakom busken
och la ner henne.
Andra människor tog henne till ambulansen.
Det finns en...
Det finns en kall fläck
som jag känner på min rygg, just nu.
Och när jag tänker efter är den ungefär lika stor som en vindruva.
Den är halvvägs upp min ryggrad.
Det är halvvägs mellan mina skulderblad,
och det är platsen där jag förväntade mig att kulan skulle komma in...
om jag blev träffad.
När jag sprang ner för trappan,
glasögonen långsamt... Jag svettades som en gris.
Glasögonen gled långsamt av mitt ansikte.
Allt blev suddigt för mig
utan glasögonen och jag såg ingenting.
Jag var tvungen att lämna skyddet igen,
och hämta mina glasögon.
Hennes pojkvän...
Han bars också bort.
En av dem som har tappat andan nu efter att ha sprungit ut på gatan
och räddade en av dem som skjutits är Brehan Ellison från Austin,
som varit i Vietnam och har varit hemma i två år.
Brehan, hur många har du gått ut och räddat?
Idag, två.
Vad var du tvungen att göra?
Spring fort och hålla mig lågt.
Hade du problem med att få upp dem
eller kom några skott nära dig när du var där ute?
Inga skott kom nära mig. Bara den sista, han var död.
Han var en död vikt. Han var lite svår att plocka upp.
För slapp, som någon som blivit slagen medvetslös.
Hur många har du sett som är döda idag?
Bara en. Jag hoppas inga fler.
Jag visste vad jag behövde göra.
Jag visste att jag var tvungen att gå upp för trapporna var en ensam känsla.
Vart ska du?
Upp.
Jag följer med dig.
När vi kom till första avsatsen
såg jag en ung pojkes ansikte.
Herregud.
Hans ögon var öppna och han var död.
Jag gick fort runt hörnet
och såg en ung kvinna,
en död ung kvinna, som låg vid hans fötter.
Och en annan kvinna låg där,
och vi vände henne på sidan
så att hon inte skulle drunkna i sitt eget blod.
Där var en ung man som var sårad.
Hopsjunken mot väggen, fortfarande vid medvetande.
Pojken som var vid botten av trappan början såg oss.
Martinez och jag frågade honom
hur många som sköt.
Och han svarade: "En."
Han sa: "Han är ute."
Och han pekade uppåt.
Så vi spelar på allvar?
Ja, för helvete.
Jag antar att det är bäst att du gör mig till vikarierande polis.
Jag tittade på honom och...
Jag trodde att han var en konstapel från någon annan byrå.
Se dig själv som vikarierande polis.
Är du okej, redo?
Jag täcker dig.
Vi arbetade oss in i rummet...
och hittade en kvinna som låg på rygg bakom soffan.
Borde vi inte?
Vi måste fortsätta.
DU ÄR HÄR
Skjutandet utanför lät som åska.
Har du mig?
Jag har dig.
Martinez gick till dörren
och hade problem med att öppna den.
Tiden går, men...
Det känns inte som om den går.
Förstår du?
Vi går. Du måste täcke det där hörnet.
Om någon kommer runt det, skjuter du dem.
Jag täcker det här hörnet.
Din kollega gick åt det här hållet.
Crum sa: "Ska du gå ut och hjälpa din kollega?"
Antar att jag inte har så stort val nu.
Jag vände mig om och såg en polis jag kände, Houston McCoy.
Allt jag hade var min .38,
så det där geväret såg ganska fint ut just då.
Ner med dig.
De andra två poliserna gick åt det hållet.
- Jag täcker dig. - Uppfattat.
En bild kom in i mitt huvud.
Pojkarna och min fru,
Och den lämnade mitt huvud omedelbart.
Jag var inte rädd för att bli dödad.
Jag hade inte tid att tänka på att vara rädd.
Jag skulle vara en idiot eller en lögnare
om jag sa att jag inte var rädd.
Jag var rädd.
Men man var tvungen att lägga det bakom sig.
Man kan inte ha rädsla framför sig och sköta sitt jobb.
Jag visste bara att jag inte tänkte låta någon göra mig död.
Jag hörde målet springa på gångvägen.
Jag sköt en runda i ett försök att stoppa honom.
- Vad fan? - Förlåt!
Jag hörde honom springa åt ett annat håll.
Det kommer ta längre
att berätta för dig än det gjorde att göra det.
Jag tömde min pistol.
Skott avlossades,
och sen var det över.
När jag hade tömt min pistol...
McCoy sköt.
McCoy var ganska nära
så jag tog geväret av McCoy och sköt honom
en gång till när han träffade marken.
När det var gjort,
kändes mina knän som gummi.
Jag kände mig som om jag blivit slagen med en slägga.
Jag menar all min energi försvann.
Jag skakade. Rundor, kulor kom fortfarande.
Och jag sa att jag hade fått nog och gick.
Universitetsområdet
är säkrat.
Polisen kom till tornet, och håller
alla personer i universitetstornet,
och huvudpolisen kommer ut och går över området.
Universitetsområdet har spärrats av...
och jag vinkade med min näsduk för att stoppa skjutandet
nerifrån marken.
När flaggan vinkades visste jag att det var över.
Det var bam-bam-bam-bam. Det var bara... för vi hade...
Det var dussintal beväpnade män som sköt mot tornet från alla håll.
Och sen tog det långsamt slut.
Mina damer och herrar, vi har just fått höra detta på nyhetsredaktionen.
Krypskytten har setts vinka med en vit flagga
på västra sidan av byggnaden.
Enligt rapporter som just kommit till nyhetsrummet,
har krypskytten synts vinka med en vit flagga
på västra sidan av byggnaden.
Det här är Neal Spelce med en rapport från nyhetsredaktionen på KTBC Radio.
Krypskytten är död.
Det här är Neal Spelce med en rapport från nyhetsredaktionen på KTBC Radio.
Krypskytten är död.
Skjutandet har nu avstannat, och klockan är 13.23.
När jag sa: "Krypskytten är död," var det som...
Det var som en stor...
Lättnadens suck.
Sirenerna började plötsligt tystna.
Kulorna slutade.
Och det var tyst.
Någon vinkade med en flagga.
Och... jag gick omkring.
Det var blod överallt.
Folk vällde bara ut ur byggnaden.
Vi gick upp för trappan.
Det verkade som om vi fyllde gatan.
Det var några få först,
sen dussintals, sen hundratals.
Jag minns inte att någon
uttryckte vad som hade hänt.
Du vet, bara chock och förundran.
En sorts tomhet.
De såg ut som om de var hänförda.
De kramade inte varandra.
De pratade inte med varandra.
De flesta av dem myllrade bara,
gick omkring, som om de undrade,
"Vad i hela världen har hänt med min värld?"
De visste inte namnen på dem som hade dött.
Och vi visste inte vad som hade hänt
förrän senare den dagen.
Det var väldigt ledsamt.
Inte bara för dem som förlorade sina älskade,
utan för hela universitetet, hela staden, hela staten.
Det var inget man hade förväntat sig från vårt vackra torn.
Jag satt bara där och såg människor samlas.
Det var något jag hade varit en del av i en och en halv timme.
Det var över för mig.
KOCK
Travis County blodcentral har bett komma omedelbart.
Det finns ett akut behov för följande blodtyper:
Typ O-positive,
Typ O-negativ, Typ A-positiv.
Jag bad dem att inte klippa av min klänning
för det var första dagen jag haft den på mig.
Det var min första och enda mammaklänning.
Den var väldigt fin. Tom hjälpte mig välja den.
Min pappa jobbade nere på stan i en skoreparationsaffär,
och någon kom fram till honom
och frågade honom om han visste vad som hände.
Min pappa sa: "Nej." Och killen sa:
"Mycket skjutande har inträffat."
Han sa: "Ja, det har inträffat mycket skjutande."
Och förresten,
"din son sköts och han dödades."
Han åkte hem, hämtade min mamma,
och de skyndade till sjukhuset.
Han ville inte tro att...
tills det var något han kunde...
tills det kunde bekräftas.
Medan min mamma reagerade...
som en mamma, antar jag.
Mina föräldrar fick inte veta på flera timmar att jag var okej.
Det är ett dårhus här på Brackenridge sjukhus.
BRAKENRIDGE SJUKHUS AKUTMOTTAGNING
Minst 17 personer är här och behandlas.
Vi har obekräftade rapporter om att två personer dött.
Vi har en lista på namn.
Vi har just fått de här namnen av sjukhusets administratör.
Offren har identifierats som Oscar Royuela,
Billy Speed, Robert Boyer,
Paul Sonntag, Roy Schmidt, Billy Snowden...
Joe, vänta lite.
Det här är Paul på nyhetsredaktionen.
Vad var listan på namn igen?
En av dem som kommit inrusande på nyhetsredaktionen för att hjälpa till
var Paul Bolton.
Han hade halvt gått i pension
och jag hade tagit hans plats som nyhetsredaktör.
Paul jobbade där på nyhetsredaktionen
när Joe läste upp listan på namn.
Och Paul reagerade dramatiskt.
- Roy Schmidt, Billy Snowden... - Joe, vänta lite.
Vänta ett ögonblick.
Det här är Paul på nyhetsredaktionen.
Alla är intresserade av listan på namn.
Jag tror att du har mitt barnbarn där.
Gå igenom listan igen, snälla.
"Jag tror att du har mitt..."
Jag tror att du har mitt barnbarn.
"Jag tror att du har mitt barnbarn på den där listan."
Och Joe sa: "Okej, jag gör det."
Och han gick igenom... listan igen.
Och ja, det var hans barnbarns namn, Paul Bolton Sonntag.
Visste inte då om han blivit dödad,
men det hade han.
Ärligt talat, jag bröt bara ihop.
Jag tror det är...
Jag tror det är för att jag har barnbarn.
Jag var på intensivavdelningen i sju veckor.
Rita kom och hälsade på mig när jag var på sjukhuset.
Hur känner du dig?
Jag är...
Jag mår bättre nu.
Jag har gjort något till dig.
Det är inte mycket. Jag bara...
Hon kom och tog med sig en målning hon hade gjort.
Jag blev bara, du vet, väldigt rörd av att hon tog med sig den
och ja... jag tror att det är enda gången
vi såg varandra efter det.
Bara nyligen har jag insett...
Hur verkligen otroligt modigt det var av henne.
Är du okej? Jag ska hjälpa dig.
Vi har hört av alla möjliga människor som var inblandade i det här,
hur rädda de var.
Ändå kom hon rakt fram till mig.
Jag menar, det var väldigt osjälviskt.
Varför gjorde du det, du vet?
Vad gav dig modet
att komma fram och göra det,
och var du rädd?
Var du rädd att du skulle bli dödad?
För en person att vara så givande,
att den går och lägger sig ner på het betong
en dag då det är 38 grader.
På något sätt, den situationen,
drog fram hjälten i henne.
Det finns en speciell plats i Himlen för sådana människor.
Hon är en underbar kvinna.
När våra olika reportrar och fotografer
kom in med film för framkallning,
fick vi deras berättelser och deras information.
När vi fick en tydligare bild av var skadan hade skett
och tittade på filmen,
var det ännu hemskare...
än man kunde föreställa sig.
NYHETSSPECIAL
KTBC Television News presenterar nu
ett speciellt program om dagens massmord
i huvudstaden.
Här är KTBC Televisions nyhetsredaktör, Neal Spelce.
God kväll.
En av historiens värsta massmord har ägt rum här i Austin idag.
Enligt officiella beräkningar har 49 personer träffats av vapeneld.
Det finns 16 döda och 33 skadade.
Det började igår kväll,
när en man enligt rapporter dödade sin fru och sin mamma.
Samme man samlade tydligen på sig en arsenal och förråd den här morgonen,
och gick sen till observationsdäcket vid Texas University Tower.
Det var då terrorn började hagla ner från tornet.
Charles J. Whitman
sköts på observationsdäcket av två av stadens poliser.
Poliserna fick hjälp av en man från Austin, Allen Crum.
Hur de avslutade 90 minuter av terror
berättades denna eftermiddag på en nyhetskonferens
som hölls av Austins polischef Bob Miles.
Sköt ni så fort ni såg honom?
Bad någon honom överlämna sig eller ge upp eller något
innan allt skjutande började?
Nej. Som jag sa för ett ögonblick sedan,
sköt mr Crum ett skott in i västra väggen.
När konstapel Martinez tittade runt hörnet,
hade mr Whitman sitt gevär framme och vare redo att skjuta.
Konstapel Martinez kunde omöjligt veta om konstapel Day
eller mr Crum redan hade kommit fram och kunde bli skjutna.
På nyhetskonferensen var så klart McCoy,
Jerry Day, Allen Crum, and jag.
Trodde du att du skulle tvingas skjuta honom?
Om du inte har något emot det,
pratar jag för gruppen.
Och nej. Och om jag har fel,
kan mr Martinez stoppa mig och rätta mig.
Reportrarna ställde frågor
och Polismästare Miles svarade på alla frågorna.
Vi var bara där för att synas och höras, så att säga,
för han skötte det.
Mannen bredvid mig här är Allen Crum.
Han blev tillfällig polis för att gå upp på tornet
med de två poliserna som avslutade eldstriden.
Har du mig?
Jag har dig.
Mr Crum, kan du berätta hur det kom sig att du var i tornet
till att börja med?
Jo, jag...
blev inblandad i detta när jag tittade ut
genom fönstret på Co-op och såg en pojke skjutas tvärs över gatan.
Jag gick över gatan för att undersöka för jag trodde att det var ett slagsmål.
När jag gick ut genom dörren hörde jag ljudet av skott.
Och du gick in i tornet?
Ja, sir. Jag kunde inte gå tillbaka över gatan
för jag var rädd att jag skulle bli skjuten själv.
Såg jag gick till nästa byggnad och nästa byggnad.
Jag tänkte att jag kanske kunde hjälpa dem när jag kom dit
så jag väntade tills han sköt från andra sidan av tornet
och sen sprang jag in i det själv.
Mr Crum, jag vet att jag talar för alla
invånare i Austin när jag uttrycker vår tacksamhet till dig,
och till poliserna i Austin
som avslutade terrorns grepp på Texas universitetsområde.
Jag har aldrig känt modigare män.
Deras beslut var korrekta,
gjorda i rätt tid,
och utförda på ett ärbart sätt.
Om jag var tvungen att göra det igen med dessa män,
skulle jag definitivt det.
Polismästaren erbjöd mig en check
från city of Austin
för en dags tillfällig medborgarlön.
Jag vägrade så klart ta emot den.
På något sätt hamnade vi på Airport Boulevard
på en tom tomt med en låda med Lone Star-öl.
Tog av oss våra vapen,
hade fortfarande på oss våra uniformer och allt men...
Vi var inte poliser längre.
Om jag bara hade gått in,
Om jag bara hade gått fram till hissen,
tryckt på knappen till högsta våningen...
POLIS
Gått in och gjort slut på honom.
Gått upp och gjort slut på honom,
så hade Billy Speed fortfarande levt.
Och säkert många andra, men...
Men... det blev inte så.
Borde, kunde.
Men jag gjorde inte det.
Borde, kunde. Borde...
Borde, kunde. Men gjorde inte.
Så jag vet inte.
Att säga att det inte har påverkat mig i mitt liv,
det skulle inte vara sant.
Men jag har...
försökt.
Jag har försökt att bara glömma det.
Jag hatar att se folk bli sårade.
Men måste vara realistisk
och veta att sådana här saker händer.
Och man måste ha ett sätt att hantera det på,
hur man ska lösa problemen.
Om någon skulle fråga dig hur du känner dig,
Jag skulle inte säga någonting.
Det är något... Jag har blivit frågad det förut,
hur... hur kändes det?
Och då måste jag liksom säga: "Jo..."
hur skulle jag beskriva regnbågens färger
"till någon som föddes blind?"
Man kan inte det, för det finns inga ord.
Jag vet inte.
Det här är skjortan jag hade på mig.
Och jag måste ha vägt ungefär 40 kilo när...
när skjutningen inträffade.
Ser du den lilla revan här?
Det var kulan bara... pang.
Det här är min kusin, Lee Zamora.
Han var med mig när jag cyklade
och levererade tidningar vid Texas universitetstorn.
Jag tänkte bara, du vet,
jag har aldrig pratat med någon om detta förut.
Och jag tänkte, du vet, det kanske hjälper mig,
gör mig gott
att sitta och prata om det med någon, för en gångs skull.
Det kanske är något jag måste göra.
ENDAST LÄKARE
Om ni inte hade gett oss den här möjligheten
hade jag inte träffat min kusin som jag gör nu.
Var längesedan. Jag menar, nästan 50 år.
Det var en helt annan värld.
Ingen pratade någonsin om det.
Jag träffade inte Claire förrän för några månader sedan.
Jag visste aldrig vem Artly var.
Jag bestämde mig till slut för att han bara var en ängel eller något.
Jag var 17. Hade aldrig sett döden.
Jag visste ingenting om pistoler.
Det var bara ett stort, rått, gapande sår
du vet, i mitt psyke, i mitt minne.
Tiden har gått, och...
det är fortfarande rått, men inte som det var.
Många gånger,
är de värsta dagarna i livet...
personliga och privata.
Det är kanske därför jag har... liksom...
gömt det inuti.
Jag känner mig skyldig för att jag inte gick ut tillräckligt fort.
- Artly. - Du vet, att du var...
Ja, det bara... Jag tror att skuld...
- kommer vid sådana här tillfällen. - Ja, ja.
Konstig skuld.
UT var stängt en dag. Det var allt.
De kom in och tvättade bort blodet.
Jag tycker att universitetet borde sätta upp ett minnesmärke.
Det finns fortfarande mycket familj och många vänner
till personer som dödades och skadades.
Paul Sonntag, Claudia Rutt...
Robert Boyer, Billy Speed,
Roy Schmidt, Edna Townsley,
Marguerite Lamport, Mark Gabour,
Thomas Eckman, Harry Walchuk,
Thomas Ashton, Thomas Karr,
Karen Griffith, David Gunby,
och min baby.
De sa att jag kunde få barn, men jag blev aldrig gravid.
Men jag fick adoptera mitt barn.
Jag adopterade mitt barn Sirak.
Han föddes i Etiopien och jag adopterade honom när han fyra.
Och han är nu 27.
Jag menar, Sirak var ett underbart barn.
Och det finns tillfällen,
trots att hans hud är brun och min är vit
det finns gånger då jag absolut inte kan minnas
and han inte kom ut ur mig.
Men bebisen, jag...
Jag drömde om honom från början
och jag har fortfarande drömmar om att jag hittar honom
och att jag får honom och jag är så lycklig.
Men sen tittar jag bort eller något och han är borta.
Jag minns att jag tittade mot tornet, så klart, mycket.
Och från huvudgatan,
kan man se en rad ifrån Bibeln.
"Ni skall känna sanningen, och sanningen skall göra er fria."
Jag har tänkt på det.
En av sanningarna jag har lärt mig...
är att det finns monster som går ibland oss.
Det finns folk därute som tänker otänkbara saker
och sedan gör otänkbara saker.
Genom åren, förblev han
i stor utsträckning ihålig för mig.
Men ju längre jag lever, och ju mer jag har sett,
dessa dyrbara små barn växer upp och gör ibland hemska saker,
desto mer har jag tänkt på honom
som en väldigt förvirrad och väldigt skadad ung man.
Han dog när han var runt 25.
Det finns en bild av honom när han står, tre år gammal,
och håller ett gevär vid varje sida på en strand.
Jag tänker bara på honom när han var den där treåringen
som skulle ha suttit i mitt knä, du vet.
Jag är lärare, och jag älskar den åldern.
Så många löften och så mycket hopp.
FRÅN SMÅBARN TILL MARINSOLDAT VERKADE HAN BEKVÄM MED SKJUTVAPEN
Hur kan jag hata någon sådan?
Jag kan inte hata honom, trots den enorma skada han åstadkommit.
Jag kan inte hata honom, jag kan bara inte det.
Förlåter du honom?
Jag förlåter honom, ja.
Hur skulle jag kunna inte förlåta honom? Jag har blivit förlåten så mycket.
Det hemska i dessa, de sjuka ibland oss
måste finnas i det hemska i vår hypercivilisation.
En konstig uppmuntran av våld,
en bristande respekt för livet, som delvis fostras av regeringar som,
i jakten av doktrinen av självförsvar,
lär sina unga att döda och stympa.
Ett samhälle i vilket de mest populära serierna i tidningar
tv-program och filmer...
är de som kan uppfinna nya sätt att åstadkomma fysisk skada.
Och folk som förblir tysta
när deras egen civilisation verkar falla samman...
under kraften av grottmänniskornas filosofi.
Att makt rättfärdigar.
Det verkar sannolikt att Charles Joseph Whitmans brott
var samhällets brott.
Detta är Walter Cronkite. God natt.
MÖRDARE PÅ CAMPUS
Någon sa till mig,
"Varför vill du återuppleva något av detta?
Varför vill du gräva upp det?" Det kommer vara så smärtsamt.
Det var förödande.
Du vet, jag har fortfarande den där förlusten.
Men det som gör ont är...
att bara inte ha någon känsla av allt det
att inte ha andra människor som visste om det,
och som kunde prata om vad som hände den dagen.
Det gjorde ont.
Så det har varit väldigt läkande.
Du vet, bara små saker gör jättestor skillnad
i en stor sak som det här.
TOWER TILLÄGNAS
Vi vill uttrycka vår djupaste tacksamhet till de vittnen och
familjer som delade sina berättelser som blev TOWER.
Text: Leffe